SININEN PLANEETTA
Jäätynyt meri on aivan oma maailmansa.
Jääkannen alla vallitsee outo, lähes taianomainen hiljaisuus -
johon yläpuolella riehuvat myrskyt eivät yllä.
Talvella heikko auringonvalo ei juurikaan lämmitä.
Lämpötila nousee harvoin 50 pakkasasteen yläpuolelle.
JÄÄN AIKA
Suurimman osan vuotta on pimeää ja hyytävän kylmää.
Mutta maapallon äärillä, pohjois- ja etelänavalla, on silti elämää.
Useimmille maa- ja vesieläimille -
talvi, jolloin meri jäätyy, on haasteista suurin.
Pohjoisella pallonpuoliskolla on helmikuu.
Maapallon pyörimisakselin kallistumasta auringonsäteet yltävät pohjoiseenkin -
ja arktinen alue herää eloon ankaran talven jälkeen.
Pohjoinen napaseutu on mantereiden ympäröimää jäätynyttä merta.
Kun mannerten välinen meri saa jääpeitteen -
maapedot suuntaavat jäälle saalistamaan.
On jo maaliskuu, mutta meri on yhä jäässä.
Tietyt avovesipaikat, polinjat, eivät jäädy koskaan.
Missä vuorovesivirrat puristuvat pienten saarekkeiden väliin -
veden virtaus on niin voimakasta, ettei jäätä ehdi muodostua.
Mursut viettävät talvensa näissä sulissa vesissä.
Täällä ne voivat hengittää -
ja sukeltaa halutessaan mereen saalistamaan.
Täällä talvehtii muitakin merinisäk- käitä, kuten grönlanninvalaita.
Virta on todella voimakas, ja liikkuvat jäät ovat vaarallisia.
Tämä valas jäi ansaan, kun jäät ympäröivät sen syksyllä.
Täällä ei ole ruokaa, mutta valaan täytyy hengittää.
Tämä on ainoa hengitysavanto kilometrien säteellä.
Valas elää rasvakerroksensa turvin, mutta se hupenee jo uhkaavasti.
Kestää kuukausia ennen kuin valas pääsee vapaaksi.
Toisaalla on muitakin ansaan jääneitä valaita.
Maitovalaiden pientä hengitysavantoa eivät pidä vapaana virrat -
vaan valaiden liikehdintä, kun ne nousevat pintaan hengittämään.
Avoveteen on noin 30 kilometrin matka.
Jää alkaa sulaa vasta kahden kuukauden päästä.
Maitovalaat ovat hyvin laihoja ja pahannäköisten arpien peitossa.
Mutta haavat eivät ole jään aiheuttamia.
Valas on oiva saalis lihansyöjäpedoille -
ja nämä maitovalaat ovat nyt jääkarhujen ulottuvilla.
Valaat aavistavat vaaran ja pysyvät sukelluksissa mahdollisimman kauan -
mutta ne voivat pidättää henkeään vain parikymmentä minuuttia.
Nelimetrisen, tonnin painoisen valaan pyydystäminen ei ole helppoa -
vaikka valas olisikin nälän heikentämä.
Mutta maitovalas on kaiken vaivan arvoinen.
Aukon kasvaessa jääkarhun on yhä vaikeampi napata valasta.
Pysyäkseen lämpimänä sen on pidettävä turkkinsa kunnossa.
Jääkarhu käyttää lunta eräänlaisena imupaperina.
Valaat ovat kokeneet monta hyökkäystä kuluneen puolen vuoden aikana -
ja osa on joutunut pedon kynsiin.
Odottaminen on vaatinut aikaa ja kärsivällisyyttä -
mutta palkkiona on runsaasti energiapitoista traania.
Tähän vuodenaikaan lokit elävät jääkarhujen saaliiden varassa.
Veren tahrima lumi houkuttelee niitä pitkienkin matkojen päästä.
Maitovalailla on edessään pitkä odotus -
ennen kuin ne vapautuvat vaarojentäyteisestä vankilastaan.
Myös naalit ovat riippuvaisia jääkarhujen pyytämistä saaliista.
Kuin sakaalit ne nappaavat ruhosta sen, minkä saavat.
Talvesta alkukevääseen ne ovat täysin riippuvaisia jääkarhuista.
Ne saalistavat itse vain kesäisin.
Ne eivät pärjää täysikasvuisille hylkeille -
mutta vastasyntyneet kuutit ja linnut ovat helppoa saalista.
Tämä veijari aikoo haudata saaliinsa.
Se voi vielä tulla tarpeeseen näinä kovina aikoina.
Jääkarhujen läsnäolo vaikuttaa muiden eläinten käyttäytymiseen.
Jääkarhut välttävät avovettä ympäröiviä jäälauttoja -
sillä niillä on vaikea liikkua.
Siksi ahtojää onkin hylkeille oiva paikka synnyttää.
Grönlanninhylkeet poikivat täällä. Kuuttien turkki on valkoinen -
joten ne sulautuvat hyvin lumiseen taustaansa.
Grönlanninhylkeen imetysaika on hyvin lyhyt - olosuhteiden pakosta.
Mutta imetys on tehokasta.
Vain 12 päivän ajan kuutti imee maitoa, jonka rasvaprosentti on 45.
Sitten emo hylkää sen, ja sen on pärjättävä omillaan.
Tämä on kuplahyljeuros.
Tämän pullistelun tarkoituksena on ajaa muut urokset tiehensä...
...ja löytää parittelukumppani.
Myös kuplahylkeet synnyttävät ahtojäällä.
Kuutit imevät vain neljä päivää. Se on nisäkkäiden ehdoton ennätys.
Jääkarhujen uhka pakottaa ne synnyttämään jäällä.
Muut hyljelajit suosivat kiintojäätä kauempana pohjoisessa.
Täällä karhujen on helppo saalistaa ja norppien on oltava tarkkana -
ja piilotettava poikasensa.
Norppa on melko pienikokoinen -
ja se voi synnyttää pienessä kolossa hangen alla.
Täällä kuutti on piilossa ja säiltä suojassa.
Maaliskuun lopulla ja huhtikuussa -
jääkarhunaaraat ilmestyvät uusine pentuineen talvipesistään.
Emo ei ole syönyt noin viiteen kuukauteen. Sillä on nälkä...
Kova nälkä.
Jos se ei saa pyydystettyä tarpeeksi hylkeitä -
sen maidontuotanto ehtyy ja sen pentu kuolee.
Jääkarhuilla on hyvin tarkka hajuaisti.
Ne haistavat piilossa olevan kuutin jopa kahden kilometrin päästä.
Mutta hyljenaaraalla on monta pesäkoloa -
ja jääkarhu saa yrittää monta kertaa ennen kuin kuutti löytyy.
Tämä on pennulle tärkeää aikaa.
Emoaan seuraamalla -
se oppii saalistuksen vaatimat perustaidot.
Myös leikki on tärkeää. Se kehittää lihaksia ja koordinaatiokykyä.
Päivät kuluvat, aurinko nousee yhä korkeammalle -
ja pysyy horisontin yläpuolella myös öisin.
Jääkarhunaaras saalistaa yhä -
kunnes poikanen ei enää pysy sen vauhdissa.
Se haistaa jotakin...
Kuutti pakenee pesäkolon aukosta mereen.
Vain joka 20. saalistus onnistuu.
Emon on löydettävä hylje pian, tai sen pentu kuolee nälkään.
Kesän koittaessa auringon lämpö alkaa sulattaa jäätä.
Meri on nyt sula, ja kesävieraat palaavat tänne pohjoiseen.
Muuttolinnut saapuvat etelästä -
pesimään ja nauttimaan meren antimista.
Pohjankiisla on pingviinin pohjoinen vastine.
Mutta se osaa lentää, ja sen on löydettävä jostain kallionkieleke -
jossa sen pesä on turvassa jääkarhuilta ja napaketuilta.
Pohjankiisla on kuin kotonaan niin vedessä kuin ilmassakin.
Se pystyy sukeltamaan yli 50 metrin syvyyteen kaloja pyytämään.
Kesäkuussa jää alkaa halkeilla.
Ilmaa hengittävät eläimet pääsevät railojen kautta avoveteen.
Maitovalaat käyttävät railoja reittinä halki jään peittämän meren -
sinne, missä jäämerenseidit ovat viettäneet talven.
Urokset sukeltavat usein 500 metrin syvyyteen kalanpyyntiin.
Naaraat ja poikaset pääsevät vain 350 metriin pienempien keuhkojen takia.
Kesä-heinäkuussa saapuvat sarvivalaat.
Naaraat, jotka ovat usein sarvet- tomia, tulevat poikasineen edeltä.
Urokset seuraavat myöhemmin perässä.
Nekin etenevät railoja pitkin uusille ruokailupaikoille.
Grönlanninvalas voi olla jopa 18 metriä pitkä ja painaa 100 tonnia.
Se on suurista valaista ainoa, joka viettää pohjoisessa koko vuoden.
Nämä valaat eivät etsi kaloja, vaan pienempää saalista.
Niillä on eläinkunnan suurin suu - pienen autotallin kokoinen -
mutta ne elävät pienillä äyriäisillä, hankajalkaisilla.
Ne siivilöivät äyriäisiä neljämetrisillä hetuloillaan.
Kesäisin valaat varastoivat kylliksi energiaa niukkaa talvikautta varten.
Kun jää sulaa, jääkarhujen on hakeuduttava maalle.
Mestariuimareina ne voivat taittaa tarvittaessa jopa 160 km:n matkan.
Grönlannin itärannikolla meri on elokuussa lähes sula -
joten mursut raahautuvat maihin lepäämään.
Tähän vuodenaikaan ne luovat vanhan, arpisen ja loisia kuhisevan nahkansa.
Kylmä kylpy tuo kutinaan hetken helpotuksen.
Vedessäkin on ihan pakko vähän rapsutella.
Mursut käyvät päivittäin syvemmissä vesissä.
20 metrin syvyydessä ne tonkivat merenpohjaa -
ja etsivät herkkien viiksikarvojensa avulla hietasimpukoita.
Löydettyään simpukan mursu imaisee sen lihan kuoresta vahvalla suullaan.
Mursu voi olla pohjalla 5 minuuttia, sitten sen on noustava hengittämään.
Toisaalla tuhannet maitovalaat kerääntyvät yhteen.
Ne kokoontuvat muutamiin isompiin jokisuistoihin.
Tänne saapuu laaja kirjo maitovalaita - nuoria ja vanhoja, isoja ja pieniä.
Jotkut ovat vain viikon ikäisiä ja tarvitsevat apua.
Ne uivat emonsa selässä. Näin niiden on helpompi hengittää.
Vuorovesi nousee jokisuistoon, ja maitovalaat seuraavat.
Ne uivat yllättävänkin matalassa vedessä.
Mursujen tavoin niidenkin on vaihdettava nahkansa.
Hieman lämmintä, raikasta vettä ja sorapohja - sillä homma hoituu.
Valaat ovat täällä jopa viikkoja.
Niinpä niillä on suuri tarve seurustella keskenään.
Kun nahka on luotu, on aika lähteä merelle ravinnonhakuun.
On syksy, ja meri alkaa taas jäätyä.
Pintaan muodostuva riite kerääntyy kasoiksi -
joista syntyy läpitunkematon este.
Marraskuun lopussa Pohjoinen jäämeri on jälleen jään peitossa.
Revontulet leikkivät talvisella taivaalla.
Toisella puolen maapalloa, Antarktiksella, näkyvät eteläntulet.
Antarktis herää nyt talviunestaan.
Tämä on maapallon kylmin ja tuulisin paikka.
On yhä hyytävän kylmää, pakkasta on noin 50 astetta -
eikä aurinko vielä juurikaan lämmitä.
Harva eläinlaji pystyy elämään näin äärimmäisissä olosuhteissa.
Keisaripingviini on yksi niistä.
Meren jäällä seisten ne uhmaavat Antarktiksen myrskyjä.
Ne selviytyvät talvikuukausista vain painautumalla tiiviisti toisiinsa.
Ne asettuvat vuoron perään lähimmäksi myrskytuulta.
Ne pystyvät elämään täällä vain siksi, että Antarktis -
on Eteläisen jäämeren ympäröimä eivätkä maapedot pääse sinne.
Toisin kuin pohjoisella napaseudulla täällä ei ole jääkarhuja uhkana.
Meri on yhä jäässä.
Yksi hyljelaji pystyy silti elämään täällä jopa talvella.
Weddellinhylje.
Veden alla se on turvassa ylhäällä riehuvalta myrskyltä.
Mutta sen on päästävä hengittämään ympäri vuoden.
Se pitää hengitysaukot avoinna hampaillaan.
Voidakseen hengittää sen on raaputettava jäätä jatkuvasti.
Hylkeiden hampaat kuluvat pahasti -
mikä vaikeuttaa saalistusta ja syömistä.
Weddellinhylkeet kuolevat nuorena.
Antarktis on eristyksissä kaikesta, ja sen huiput kohoavat jopa 5 000 m:iin.
Siksi siellä on paljon kylmempää kuin pohjoisella napaseudulla.
Jää valuu kohti Antarktiksen reunoja valtavina jäätiköinä.
Talvella, kun meri jäätyy, mantereen koko kaksinkertaistuu.
Rannikon jäämuodostelmat ulottuvat satojen kilometrien päähän merelle.
Jään alla elää pieniä krilliäyriäisiä.
Ne ovat olleet täällä koko talven.
Pimeinä talvikuukausina ne syövät jäähän kiinnittynyttä levää.
Mikä oudointa, ne kutistuvat säästääkseen energiaa.
Keväällä, kun lämpötila nousee, jää alkaa sulaa -
ja siitä vapautuu pieniä ilmakuplia.
Kuplissa kasvaa mikroskooppista levää, jota krilliäyriäiset syövät.
Ne keräävät levää jaloillaan.
Yhä voimistuvat auringonsäteet tunkeutuvat syvemmälle veteen.
Meri on täynnä kukkivaa levää. Äyriäiset jättävät hupenevan jään -
ja kerääntyvät parviksi tuoreille laidunmaille.
Kauempana pohjoisessa jääalueen ulkopuolella -
myssypingviinit ovat talvehtineet avomerellä.
Jäävuori tarjoaa oivan lepopaikan - jos sille onnistuu kiipeämään.
Tähän aikaan vuodesta pingviinit haluavat olla maalla.
Sinne pääsy vain on hieman hankalaa...
Kevät on tullut, ja pingviinit palaavat pesimään.
Siksi niiden on päästävä maihin, ja pian.
Ajoitus on kaiken a ja o - samoin oikean aallon valitseminen.
Mutta matka on vasta aluillaan.
Useimmat saavat kävellä kilometrejä ennen kuin pesäpaikka löytyy.
Zavodovskin saarella on maailman suurin pingviiniyhdyskunta.
Siellä pesii noin kaksi miljoonaa myssypingviiniä -
eivätkä ne ole valinneet saarta sattumalta.
Se on aktiivinen tulivuori.
Kraatterin lämpö pitää rinteet vapaina lumesta ja jäästä.
Siksi täällä voi aloittaa pesinnän aikaisemmin kuin etelämmässä.
Mutta toimivalla tulivuorella asumisessa on myös omat vaaransa.
Toisin kuin keisaripingviinit nämä voivat munia suoraan maahan.
Ei ihme, että ne uhmaavat aallokkoa päästäkseen tänne.
Etelämpänä lähellä mannerta jäät alkavat lähteä.
Jäävuoret ovat valtavia, jäätikön reunasta irronneita jäälohkareita.
Talvella ne ovat kiinni jääpeitteessä, mutta nyt ne alkavat ajelehtia.
Hajoavista jäävuorista syntyy valtavasti jäänkappaleita -
jotka leviävät tyynissä vesissä niemimaan ympärille.
Lahtivalaat suuntaavat kesäisin näihin suvantoihin.
Lahtivalas on Eteläisen jäämeren yleisin valas.
Lahtivalaat kuuluvat pienempiin hetulavalaisiin -
ja muiden tavoin nekin tulevat tänne syömään.
Majesteettiset ryhävalaat kuuluvat myös kesävieraisiin.
Ne matkaavat tuhansia kilometrejä trooppisilta talvehtimisalueiltaan -
kerätäkseen ravintoa, jota täällä on tarjolla kesäisin.
Neljässä kuukaudessa ne varastoivat niin paljon rasvaa -
että siitä riittää energiaa koko loppuvuodeksi.
Kaikkien näiden eläinten tänne tuloon on yksi syy: krilli.
Krilli on Antarktiksen ravintotarjonnan perusta.
Krilliä on meressä suunnaton määrä:
Parvessa on miljardeja äyriäisiä, ja se voi olla kilometrien laajuinen.
Myös turkishylkeet nauttivat runsaasta krillitarjonnasta.
Parvet ovat hajallaan, mutta kun sel- laisen löytää, ruokailu on helppoa.
Ryhävalaat nielevät satoja tuhansia krilliäyriäisiä yhdellä hotkaisulla.
Kun onni on myötä, valaat syövät keskeytyksettä -
kukin jopa kaksi tonnia krilliä vuorokauden aikana.
Etelämpänä lähellä mannerta meri on yhä jään peittämä.
Täällä on jäätä kesälläkin, ja tänne keisaripingviinit tulevat pesimään.
Ruokailtuaan merellä ne palaavat ruokkimaan poikasiaan.
Ne eivät suuntaa heti jään reunalle, vaan pysähtyvät hetkeksi.
Ne ovat hermostuneita.
Ne sukeltavat tutkimaan jään reunaa.
Eikä syyttä. Merileopardit partioivat alueella.
Merileopardi on Etelämantereen vastine jääkarhulle.
Se on vaarallisin peto täällä. Se saalistaa parhaiten vedessä -
joten niiden saaliseläimet ovat parhaassa turvassa jäällä.
Niiden verenhimoinen luonne kätkeytyy letkeän sulokkuuden taakse.
Kun reitti näyttää selvältä, pingviinit siirtyvät jäälle.
Eivätkä ne totisesti viivyttele!
Edessä on pitkä kävelymatka takaisin yhdyskuntaan.
Keisaripingviiniyhdyskunnat ovat taempana jään reunasta.
Talvella matkaa voi olla yli 150 kilometriä.
Mutta kun jää kesällä sulaa, reuna siirtyy lähemmäs yhdyskuntaa.
Niinpä kun poikasten on aika uida, meri ei ole kaukana.
Tämä yhdyskunta sijaitsee niemekkeen suojassa -
joten merivirrat eivät pääse hajottamaan jäätä.
Vatsansa täyteen syöneet pingviinit pystyvät tuskin liikkumaan.
Mutta lähistöllä ei ole saalistajia, joten kiirettä ei ole.
Tästä noin 60 000 pingviinin sekamelskasta -
vanhempien on jotenkin löydettävä poikasensa.
Emo palaa siihen paikkaan, johon se poikasensa jätti.
Mutta poikaset karkailevat, joten emojen on kutsuttava niitä.
Poikanen vastaa, ja linnut hakeutuvat toisiaan kohti.
Poikasen vaativa ääni saa vanhemman oksentamaan sille kalaa.
Nyt kun toinen vanhempi on palannut, toinen voi lähteä ruokailemaan.
Merileopardin havainneet pingviinit seisovat rykelmänä jään reunalla.
Kukaan ei halua sukeltaa veteen ensimmäisenä.
Välillä merileopardi nousee jäälle ja yrittää napata pingviinin.
Mutta parhaiten se onnistuu, kun vain vaanii ja odottaa.
Se piiloutuu jääkielekkeen taakse.
Pingviinit uskaltautuvat veteen.
Ensimmäinen pingviinijoukko selviytyy kunnialla.
Avomerellä ne ovat turvassa.
Merileopardi kuulee pingviinien tulon ja käy kuplien seasta hyökkäykseen.
Se onnistuu lähes joka kerta.
Kun merileopardi on poissa, muutkin uskaltavat lähteä avomerelle.
Poikaset varttuvat vähitellen.
Kun Etelämantereen syksy lähestyy loppuaan -
aikuiset kulkevat vastamuodostuneella jäällä -
sinnitelläkseen taas yhden talven meren jäällä.
Suomennos: Outi Kainulainen Broadcast Text Helsinki, 2002